Опе́рення (літального апарата, ракети) — аеродинамічні поверхні, які забезпечують стійкість, керування і балансування літака в польоті. Зазвичай складається з горизонтального (відповідає за тангаж), вертикального (відповідає за рискання) оперення та елеронів/елевонів і спойлерів (відповідають за крен)[1][2][3].
Залежно від аеродинамічної схеми, горизонтальне оперення може розміщуватись у хвостовій частині (класична схема), перед основними крилами (схема «качка»), перед і за крилами (схема з переднім і хвостовим горизонтальним оперенням[en]), або ж бути відсутнім взагалі (схема «безхвістка», також зазвичай відсутні в літаючого крила)[1].
Основні способи кріплення хвостового горизонтального оперення[1][2]:
Одинарний кіль зазвичай встановлюється на верхню частину фюзеляжа, але існують літаки з підфюзеляжним кріпленням кіля, як North American X-15 та Dornier Do 335. У разі, коли літак має багатокільове оперення, можливі такі варіанти їх установлення[1][2]:
Існують і більш специфічні варіанти вертикального оперення, наприклад три кілі, як у Caproni Ca.5[en], Lockheed Constellation[en] та OV-1 Mohawk, або навіть чотири, як у E-2 Hawkeye.
Також є рідкісним компонування без вертикального оперення взагалі. Найвідомішими прикладами є B-2 Spirit та RQ-170 Sentinel[en], але також існували та існують деякі дослідні зразки, як Northrop YB-35, McDonnell Douglas X-36, Boeing X-45 та інші.
Альтернативою класичному компонуванню з вертикальним і горизонтальним оперенням є діагональні[уточнити термін] аеродинамічні поверхні, що виконують роль обох[5]. До них належать:
Lokasi Pengunjung: 3.147.70.156