הודו-אירופית
המחוז היהודי האוטונומי המחוז היהודי האוטונומי שברוסיה שפת מיעוט מוכרתפולין פוליןרומניה רומניההולנד הולנדשוודיה שוודיה רוסיה רוסיה
ייִדִישׁ או אידיש בעברית נקראת לפעמים גם אִידִית, היא שפה יהודית השייכת למשפחת השפות הגרמאניות ונכתבת באותיות האלפבית העברי. יידיש היא השפה הגרמאנית המודרנית היחידה שאינה נכתבת בכתב לטיני.
בימי הביניים נקראה לרוב עברי-טייטש (לעיתים: עברי-דײַטש או בראשי תיבות: ע"ט) או לשון אשכנז, ולמן תקופת ההשכלה ז'רגון (בכתיב יידי: זשאַרגאָן), מושג שביטא זלזול בשפה. רוב אוצר המילים היידי הוא ממקורות גרמאניים, בין 20% ל-30% אחוז מהמילים הן ממקורות עבריים וארמיים, והנותר ממקורות סלאביים ורומאניים.
מאז התיישבותם בתחומי גרמניה במאה ה-9, שימשה הגרמנית-יהודית כשפתם העיקרית של האשכנזים, ונותרה כזו גם עם הגירתם מזרחה של רבים מהם. מסוף המאה ה-18, בעקבות האמנציפציה וההשתלבות הגוברת בחברה הכללית, זנחו יהודי מרכז ומערב אירופה את היידיש. במזרח אירופה לעומת זאת התרחשה בשלהי המאה ה-19 פריחה של תרבות יידיש, שכחלק מראייתה כשפה יהודית לאומית (בדומה לשפות לאומיות של כ-200 קבוצות אתניות שונות שאכלסו את האימפריה הצארית), התלוו לה ניסיונות לתַקְנֵן את השפה בהתבסס על הניבים המקומיים; בתקופה זו גם החל השימוש השיטתי בשם 'יידיש'. התרבות היידית הוסיפה לשגשג בברית המועצות, בפולין ובקרב המהגרים היהודים בארצות הברית עד לאחר מלחמת העולם השנייה. השואה, התערות הדור הצעיר ורדיפות סטלין הביאו את תרבות היידיש לסף ההכחדה. בתנועה הציונית, שקידמה את תחיית העברית כשפה בלעדית, הייתה היידיש סמל לגלותיות. כיום היא משמשת כשפה יומיומית בחלקים מסוימים של החברה החרדית, בעיקר אצל חסידים, ועודנה מדוברת בקרב יהודים יוצאי מזרח אירופה, בעיקר מבוגרים. היידיש זוכה לעניין גם בקרב צעירים ואקדמאים שוחרי פולקלור והיסטוריה אשכנזית.
במאות התשיעית והעשירית, לכל המאוחר, החלו היהודים להקים קהילות גדולות ב"אימפריה הרומית הקדושה". יהודים מצרפת ומצפון איטליה התיישבו באלזס ובאזור חבל הריין, זנחו את הניב הצרפתי-יהודי והאיטלקי-יהודי וקיבלו את השפה הגרמנית העתיקה (המילים הארכאיות ביותר ביידיש, כמו "אָהְרְן/דאווענען",[4] 'להתפלל', "בענטשען", 'לברך',[5] ו"טשולנט",[6] מקורן לפי ההשערה באותם ניבים רומאניים). בתהליך דומה לזה שבו התפתחו שפות יהודיות אחרות, סתגרנותה של הקהילה היהודית ועירוב מילים מלשון הקודש ומהניבים הקודמים, אפשרו היווצרות דיאלקט המיוחד לה ונבדל מזה בו השתמשו הנוצרים.
מימי הביניים המאוחרים, במאה ה-13, ועד ראשית תקופת ההשכלה, הייתה היודיש-דייטש שפת הדיבור העיקרית, ולעיתים קרובות היחידה, בקרב רוב יהודי אשכנז, ומשל כך בקרב רוב היהודים.[7] בסביבות המאה ה-13 החלה הגירה למזרח אירופה, שבה דוברו שפות סלאביות. היידיש קיבלה שם סממנים של שפה נפרדת לחלוטין, במקום דיאלקט של הגרמנית כפי שנותרה במערב. באותה תקופה, קהילות בבוהמיה, מוראביה ופולין, שדיברו יהודית-סלאבית או "כנענית", אימצו בהדרגה את שפת האשכנזים. כך התחולל בידול בין שתי קבוצות ניבים – יידיש מזרחית שקיבלה השפעות מקומיות ויידיש מערבית שנשתיירה במרחב הלשוני הגרמאני.
במאה ה-16 הפכה לשון אשכנז משפה מדוברת (כמעט) בלבד לשפה כתובה, כאשר טקסטים יידיים מן המאה ה-16 נמצאו בגניזת קהיר.[8] בגניזה בקהיר נמצא גם המכתב העתיק ביותר ביידיש[9] בין רחל זוסמן, אלמנה זקנה שהתגוררה בירושלים, לבנה משה, שהתיישב עם משפחתו בקהיר לרגל עסקיו. עם הפיכתה של פולין למרכז יהודי גדול, גדל הפער בין הניבים המזרחיים למערביים. בקרב דוברי הראשונים שימשו עד המאה ה-19 פירושים ארכאיים לחומש ולסידור בשפת הכתב הישנה, המערבית, שנותרה כלשון ספרותית. 'עברי-טייטש' זו הלכה ונעשתה לא-מובנת למקומיים, אם כי הוסיפה לשמש בפירושים לספרות הדתית עד השואה.[10] תנועת ההשכלה בגרמניה דחתה בנחרצות את הניב היהודי הבלול, או "הז'רגון", ורצתה להשתמש בעברית ובגרמנית "טהורות". סביב מתן האמנציפציה במערב אירופה, חלה ירידה חדה בשימוש ביידיש במערב, כמעט עד הכחדה, אף שהשפעות ומילים ייחודיות נותרו עד שלב מאוחר מאוד באזורים מבודדים בשווייץ ובוואריה. רק בהונגריה נותרו כיסים שהוסיפו להשתמש ביידיש מערבית במידה ניכרת יחסית. הדיאלקטים המזרחיים שרדו ואף שגשגו, שכן רוב דובריהם התגוררו באזורים כפריים בתחום המושב, פולין הקונגרסאית וגליציה, הרחק מהערים. בתנאים כאלה, הדרישה לצריכת תרבות לא יכלה להיענות על ידי ספרות ועיתונות בלשונות העמים; היעדר חינוך ממשלתי בקנה-מידה מספק מנע מהניב היהודי להיכחד ומדובריו לאמץ שפות חדשות. בהמשך, תנועות פוליטיות (בעיקר סוציאליסטיות) שביקשו להפיץ את מסרן בקרב ההמונים נאלצו גם הן לפנות לשימוש בו.
הראשון שביקש להעניק ללשון היהודית מעמד של שפה בפני עצמה היה יהושע מרדכי ליפשיץ, אבי הלקסיקוגרפיה היידית. הוא היה אף חלוץ השימוש השיטתי בשם 'יידיש' (אחד מבין רבים עד אז, לצד "עברי-טייטש", "לשון אשכנז", "יודיש-דייטש" וכולי) שהפך בידיו לכינוי לשפה התקנית שניסה ליצור על בסיס הניב היהודי בווהלין. אחרים המשיכו בדרכו. בסוף המאה ה-19 החלה פריחה תרבותית של ספרות, תיאטרון, עיתונות ועם המצאת הקולנוע, גם קולנוע יידיש. היצירה בשפה חבקה את כל גוני הקשת ביהדות מזרח אירופה ובקרב המהגרים שיצאו ממנה ליתר היבשת ומעבר לים. ב-1898, בעיירה מיר, פתח נח מישקובסקי את בית-הספר הראשון המתועד שהורה ביידיש (בניגוד לדיגלוסיה בתלמודי התורה, בהם שימש הניב העממי כעזר בלימוד לשון הקודש). ב-1908 הוכרזה היידיש בוועידת צ'רנוביץ כ"אחת השפות הלאומיות של העם", בניגוד לתביעת רבים מן היידישיסטים להצהיר עליה כ"שפה הלאומית היחידה". על אף ניסיונות בלשנים ואינטלקטואלים לתקנן שפה יידית אחידה, הדבר מעולם לא צלח. מערכת ההגאים והניב של יהדות ליטא אמנם נחשבו ליוקרתיים ביותר והתקבלו כפופולריים וכנחשבים בספרות, אך במקביל דווקא ההגייה הדרום-מזרחית בגבול אוקראינה-רומניה הייתה הנפוצה בתיאטרון (ולכן הנשמעת ביותר). הניב הנפוץ ביותר בקרב קהל הדוברים, אל מול שתיהן, היה הפולני.
בין מלחמות העולם קיבלה השפה הכרה רשמית במדינות שונות. בברית המועצות הייתה יידיש לשונו המוכרזת של הלאום היהודי הסובייטי בין המלחמות, וב-1928 הוקם האזור היהודי האוטונומי בבירוביג'ן, בו עודה משמשת כשפה רשמית. באותה תקופה ברית המועצות תמכה בהקמת איגודי עובדים דוברי יידיש, וסייעה במימון אלפי מועדוני יידיש ברחבי המדינה.[11] בפולין, במדינות הבלטיות וברומניה הוקמו רשתות בתי-ספר כמו ציש"א, שלימדו רבבות ילדים ביידיש תקנית, בעוד שבברית המועצות ב-1930 1,100 בתי-ספר הורו בלשון. גם באמריקה התקיימה פעילות תרבותית וחינוכית ענפה בין המהגרים: ב-1935 פעלו בארצות הברית וקנדה 294 בתי-ספר בשפה.[12] ב-1939 דיברו ביידיש כ-11 מיליון איש, כ-60% מיהודי העולם.
במקביל לעלייתה ממעמד של ניב עממי לשפה תקנית, כבר טרם השואה הייתה במגמת היחלשות מואצת לטובת הרוסית, האנגלית, הפולנית ואפילו העברית, עקב טמיעה לשונית נרחבת. לדוגמה, ב-1897 הכריזו 97% מיהודי רוסיה על היידיש כשפת אמם, ב-1926 עשו זאת רק 70.4% מיהודי ברית המועצות, ובמפקד 1939 ירד השיעור ל-39.7% בלבד. אפילו בפולין, עם האפליה הקשה ומיעוט ההגירה לערים ששימרו את היהודים כמיעוט אתני מובחן מאוד, רק 53% מתלמידי התיכון הצהירו על היידיש כשפת אם ב-1937.[13] במחצית השנייה של המאה ה-20 חלה ירידה דרסטית בשימוש בשפה, לאחר השמדת מיליונים מדובריה בשואה, דיכוי והתבוללות היהודים הסובייטים תחת שלטון סטלין, האמריקניזציה של הדור השני למהגרים בארצות הברית ומדיניות השפה הרשמית והלא-רשמית במדינת ישראל, שראתה ביידיש את אויבת העברית והציונות ושפה גלותית לא-רצויה. בטרם הנסיגה הבריטית, גדוד מגיני השפה ערך הפגנות אלימות נגד סרטים והופעות ביידיש. בישראל העצמאית אומצה בתחילה על ידי הצנזורה מדיניות שהתירה לאמנים אורחים להשתמש ביידיש בתנאי שיוסיפו קטעים בעברית, ושאפשרה למהגרים להופיע בשפה במשך שנה בלבד לאחר הגעתם. בשנות ה-60 וה-70 נרגע האקלים התרבותי וחדלה ההתנגדות האידאולוגית ליידיש, ונעשו אף מאמצים רשמיים לשמרה.[14]
כיום יידיש מדוברת במידה כלשהי, לפי הערכות, בפי יותר ממיליון איש כאשר רובם יהודים חרדים בעיקר חסידים. בישראל היו, נכון ל-1986, 215,000 דוברים. ב-2007, על פי נתונים ממשלתיים חלקיים, עמד מספר דוברי היידיש בארצות הברית על כ-160,000.[15] באופן בלעדי למעשה, הגידול בדוברי השפה מתרחש בקרב חרדים בישראל, ארצות הברית ואירופה, כמעט אך ורק חלק מהחסידים ובני היישוב הישן.[16] בקרב קבוצות אלו יידיש היא השפה המרכזית, ובבתי הספר לבנות מתקיימים בה הלימודים בלעדית. התפוצה של חרדים דוברי-יידיש, בייחוד מחסידויות דרומיות בהונגריה וגליציה, הפכה את הניבים שלהן לדומיננטיים לעומת הליטאיים שנחלשו מאוד.[17] הדיאלקט היידי המשמש בחסידות סאטמר הוא כנראה המדובר ביותר בתחילת המאה ה-21.[18]
הבלשן אוריאל ויינרייך חילק את המרחב דובר הלשון לארבע קבוצות ניבים בסיסיות, הנבדלות זו מזו באופני ההגייה כמו גם באוצר המילים; כל אחת הושפעה מהשפות המקומיות והקבילה להגייה של לשון הקודש. הגבולות ביניהן לא היו קשיחים והתקיימו אזורי תפר. הארבע הן:[19]
בנוסף לקבוצות ניבים אלה, יש וריאנטים מקומיים שהתפתחו מחוץ לאירופה. דוגמה בולטת היא לשון הדיבור ביישוב הישן בארץ ישראל, שכללה מילים רבות שנשאלו מערבית (כמו "חלאקה" במקום "אפשערן" לתספורת הראשונה לבן זכר) ועדיין משמשת בירושלים ובבית שמש. ישנה גם היינגליש שצצה ספונטנית בקרב הקהילות בארצות דוברות-האנגלית.
יידיש נכתבת, בדפוס ובכתב יד, באלפבית העברי, כשפות יהודיות אחרות. ההבדל העיקרי בין האופן בו נכתבת היידיש לאופן שבו נכתבת העברית הוא בשימוש באותיות 'אעוי' כאותיות ניקוד, בהשאלה מהאופן בו שימשו בתעתיק שמות זרים בספרות הרבנית. אותיות הניקוד הן חלק אינטגרלי מהמילה ואין להשמיטן בכתיבה.
הגרסה המקובלת כתקנית, ה"כּלל־שפּראַך" ("השפה הכללית") או "ייווא־ײִדיש" ("יידיש בנוסח מכון ייווא"), היא המשכה של הלשון הספרותית הגבוהה שהייתה מקובלת במזרח אירופה בין מלחמות העולם, שנקבעה על פי הניב המדובר בין יהודי ליטא. תקניה וסדריה נקבעים על ידי מכון ייווא, והיא נלמדת באוניברסיטאות. רוב דוברי היידיש כיום הם חסידים, שאינם משתמשים כלל ב"כלל-שפראך". אין עיסוק של ממש בתקנון הלשון (הכתובה וקל וחומר המדוברת) בעולם החסידי, והיא מגוונת ומשתנה מחצר לחצר ומפרסום לפרסום.[24]
כּלל־שפּראַך: נקודות חשובות והבדלים:
הערה: בשמות פרטיים ובשמות משפחה שולטים בערבוביה כללי יידיש וכללי העברית. זאת מפני ששמות פרטיים נכתבים בכתובות וגיטין וישנן הלכות ברורות לגבי הכתיב הנכון בעברית. כדי לא להתנגש עם ההלכה הונהגו צורות כתיבה שונות בשמות ערים ושמות משפחה לדוגמה: שמות שמסתיימים ב-אֶ כמו פייגא נכתבות באל"ף ולא בעי"ן. הערים טשחויב וחעלם נכתבות בחי"ת.
היידיש היא שפה גרמאנית, וככזאת אין בה העיצורים הגרוניים שהיו בעברית הקדומה ואשר עדיין נשתמרו אצל חלק מיוצאי ארצות ערב. ההטעמה במילים היא לרוב בתחילת המילה, ובמילים מעברית מלעילית, הקרויה לכן גם "הטעמה אשכנזית".
ביידיש ההיגוי של ת"ו רפה הוא כשל סמ"ך. לדוגמה, המילה ביידיש ל'אותיות' – 'אותיות', נהגית /ojsjes/, 'תּורה' נהגית /tojre/. את הדגש בת"ו יש נוהגים לכתוב.
התחביר ביידיש כמעט זהה לתחביר של השפה הגרמנית עם מספר שינויים שמקורם בעברית או בשפות סלאביות.
נהוג לחלק את ספרות היידיש לשלושה שלבים עיקריים: עתיקה (מהמאה ה-13 עד שנת 1780), משכילית וחסידית (משנת 1780 ועד סוף המאה ה-19); ומודרנית (מן המחצית השנייה של המאה ה-19 ועד ימינו).
האוסף המוקדם ביותר של ספרות הוא קובץ היצירות מ-1382 שנשמר בגניזה הקהירית ומכיל גם את היצירה דוכוס הורנט. ראשית הספרות היודיאו-גרמנית בתרגומי טקסטים דתיים ופרשנות עליהם, דוגמת "צאינה וראינה". היוצר החשוב ביותר של הספרות העתיקה היה אליהו בחור, שתרגם סביב 1507 את רומן האבירים "בוויס מהמפטון" ליידיש כבָּבָא-בּוּך. זה היה הספר הלא-דתי הראשון שנדפס בה. ב-1595 יצא בוורונה עוד חיבור לא-דתי ידוע, "ספר הפרות" (קויא בוך (גר')), שהכיל סיפורי עם ומשלים, גסים בחלקם, והיה מאויר במלואו. הספר הותקף כלא-מוסרי. יצירה רבת-השפעה נוספת של הספרות העתיקה היא "מעשה בוך", "ספר המעשיות" שנדפס בבזל ב-1602 ואיגד סיפורי מוסר ואגדות. נשים חיברו ספרות יידיש עתיקה רק לעיתים רחוקות, אך אוספים אחדים של תחינות (תפילות נשיות אישיות) נכתבו בידי נשים כגון שרה בת-טובים. הטקסטים המוקדמים ביותר שנכתבו על ידי אישה ביידיש הם הספר "מנקת רבקה" ו"שמחת תורה ליד" מאת רבקה טיקטינר שחיה במאה ה-16. הטקסט המקיף ביותר פרי עטה של אישה מתקופה זו הוא זכרונות גליקל מהמלין.
בסוף המאה ה-18 עלתה תנועת החסידות, שהפיצה את משנתה ביידיש להמוני העם עם הביוגרפיות כמו "שבחי הבעל שם טוב" או אוספי משלים כ"סיפורי מעשיות" לרבי נחמן מברסלב. תנועת ההשכלה, שפרחה במזרח אירופה במקביל, התנגדה לחסידות ואנשיה ראו בה אמונה טפלה. עם סופרים שניצלו את מלאכת הכתיבה כדי להציג בפירוט את עמדותיהם נמנים ישראל אקסנפלד, ד"ר שלמה אטינגר ואייזיק מאיר דיק. אקסנפלד, חסיד ברסלב לשעבר, הוציא לאור רק חמש מיצירותיו. אטינגר היה מחזאי, ויצירתו "סערקעלע" היא עבודת התיאטרון היידית החשובה ביותר של ההשכלה. דיק חיבר סיפורים קצרים, אשר נדפסו ונמכרו בעשרות אלפי עותקים. חשיבות פועלו להתפתחות ספרות היידיש כפולה: הן בכך שסייע לבסס קהל של קוראי יידיש, והן בתכני יצירתו כשלעצמם, הנוטים להיות דידקטיים.
ב-1863 פתח מנדלי מוכר ספרים את העידן המודרני בספרות היידיש עם סיפורו הקצר "דאס קליינע מענשעלע", "האיש הקטן." זו הייתה תחילתה של יצירה ענפה בה. בדור שאחריו פעלו שני הקלאסיקונים האחרים בשפה, י"ל פרץ ושלום עליכם. אלו סללו את הדרך לשלום אש, ש. אנסקי, מלך ראוויטש ורבים, רבים אחרים. יצחק בשביס-זינגר נותר יוצר חשוב גם לאחר השואה, וזכה בפרס נובל ב-1978. כיום עדיין פועלת סצנה ספרותית חילונית ביידיש, גם אם היא פונה לקהלי קוראים מצומצמים, בציבור החרדי לעומת זאת יש שוק רחב של ספרות יידיש עכשווית "כשרה", עם ספרי ילדים, נוער, מבוגרים, עיתונים, מגזינים, ספרי קודש מתורגמים ועוד רבות.
עיתון יידי ראשון ראה אור באמסטרדם בשנים 1686 ל-1687. העיתון הופיע תחת השמות "דינשטאגישי קורנטין" ו"פרייטאגישי קורנטין", בהתאמה ליום בו הופיע בכל שבוע (שלישי ושישי, בהתאמה). בערך ב-1750 ניסה בנימין בן זלמן קרונבורג להדפיס שני עיתונים נוספים בנויוויד: מטרתו הייתה הפצת הגרמנית התקנית בקרב היהודים, אך הוא לא שלט בה עדיין והגליונות הספורים הכילו מילים יידיות רבות. ב-1771 הודפס במשך שנה ה"דירנפורטער פריפילגירטע צייטונג" בדירנפורט הסמוכה לברסלאו. ב-1790, בימי המהפכה הצרפתית, הדפיס המו"ל אברהם שפירא את ה"צייטונג" במץ שבאלזס.[25]
העיתונות היידית הגיעה לשיאה בפולין שבין מלחמות העולם. בשנת 1935 נמנו בוורשה, בירת פולין, 11 עיתונים יומיים ביידיש (בנוסף לשני יומונים יהודיים בפולנית ושבועון בעברית), ותפוצתם הכוללת עמדה על 180 אלף עותקים ביום. שני העיתונים החשובים והמשפיעים ביותר ביידיש בתקופה ההיא היה הײַנט (ביידיש: "היום") ומאָמענט (ביידיש: "רגע"). שניהם יצאו לאור עד פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939. ב"הײַנט" כתבו בכירי הכותבים היהודים באותה תקופה, בהם למשל עזריאל קרליבך, שעלה לארץ ערב המלחמה והקים מאוחר יותר את העיתון "מעריב".
ב-22 באפריל 1897 נוסד בניו יורק העיתון היומי "פֿאָרווערטס" (באנגלית: Forward), שאחרי כמה שנים קשות, במהלכן כמעט נסגר, כפי שעלה בגורלם של עשרות ניסיונות דומים אחרים, היה לאחד העיתונים הנפוצים בקרב יהודי ארצות הברית. הגם שהפארווערטס נוסד לטובת קידום סוציאליזם ברחוב היהודי ובארצות הברית בכלל, תרומתו להעמקת והצגת תרבות היידיש הייתה עצומה, שכן הוא שימש כאכסניה לשורה ארוכה של יוצרים, המפורסם ביניהם היה יצחק בשביס זינגר. ב-1915 הגיעה תפוצת הפארווערטס לכ-200 אלף עותקים ביום, נתון שמשמעותו הייתה שלפחות חצי מיליון יהודים קראו בו. לצידו פעלו עוד כמה יומונים שנהנו גם הם מתפוצה ניכרת.[26] לאחר מלחמת העולם השנייה ירדה תפוצת עיתוני היידיש ביניהם הפארווערטס, ומשנות ה-80 רובו באנגלית ויש לו מוסף ביידיש. בנוסף יוצאים לאור העיתונים "דער אלגמיינער זשורנאל", "די צייטונג" הווילימסבורגי, והמגזינים "דער בליק", "דער צייטשריפט", "דער פלאם", "דער שׁטערן", "דער שפאקטיוו", "דאָס ייִדישע ליכט", "עונג שבת", "מעלות", "דער איד", "דער בלאט" ועוד. בישראל יוצאים לאור המגזין "דאס אידישע ליכט"; די ברכה אין שטוב ועוד בעיתון המבשר (יומון) מופיע ביום שישי עמוד חדשות שבועי ביידיש בשם "המבשר די וואך".
תיאטרון היידיש התפתח ביהדות מזרח אירופה והגיע לשיאו בתקופה של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 ונמשך עד לזמן קצר לפני מלחמת העולם השנייה. מרכזו היה ברוסיה, פולין ורומניה אך ניתן למצוא תיאטרון יידי מקצועי גם במערב בקרב תפוצת המהגרים, במיוחד בעיר ניו יורק.
תיאטרון היידיש הפך בעשורים של קיומו לתרבות תיאטרון שלמה ועשירה, ולה כותבים קנוניים כש. אנ-סקי, אברהם גולדפדן ואיציק מאנגר, וכוכבי במה כדז'יגאן ושומאכר. גם לאחר השואה המשיכה היצירה. בישראל קם תיאטרון יידישפיל, ובמזרח אירופה וארצות הברית עדיין פועלות במות כמו ה"פולקסבינע", "יידיש-רעפ" "קולטור-ליגה בכתיב יידי: קולטור ליגע בניו יורק, לחסידים גם תיאטרון בשם "אונטערן"[27] בכתיב יידי: "אונטערן חבריא", ועוד.
סרטים אילמים שפנו לקהל היהודי והכילו כתוביות ביידיש הופקו עוד לפני מלחמת העולם הראשונה ברוסיה ובארצות הברית. לאחריה פרח הקולנוע היידי באמריקה ופולין. הסרט המדבר הראשון יצא ב-1929 בניו יורק, והתעשייה שגשגה במשך תור זהב קצר בשנות ה-30. מלחמת העולם השנייה כמעט והביאה לחיסולו של קולנוע היידיש, אם כי סרטים בשפה הופקו גם אחריה.
יידישיזם מציין את הפיכת שפת היידיש למכלול תרבותי שלם, ובכלל זה אף אידאולוגיה מכוונת הדוגלת בטיפוח השפה והספרות היידית לכלל תרבות או אף ציוויליזציה מפותחת ועצמאית.
כאידאולוגיה מובחנת, מהווה היידישיזם צעד של העדפת התרבות היידית על פני התרבות העברית המקבילה כשפת התרבות היהודית הדומיננטית. בהקשר ההיסטורי של פיתוח היידישיזם, הוא כלל גם נימה אנטי דתית שעיקרה הצבת הפולקלור הספרות היפה והאמנות של העם היהודי דובר היידיש כמוקד אלטרנטיבי המחליף את המוקד הדתי הישן בחייו הרוחניים של העם היהודי.
אידאולוגיה יידישיסטית פותחה בעיקר בעשורים הראשונים של המאה ה-20, והייתה קשורה בחוגים של סוציאליסטים יהודיים, חברים במפלגת הבונד וסופרי יידיש. האירוע המכונן המפורסם בהקשר זה הוא ועידת צ'רנוביץ (1908), שנועדה ללבן את בעיות השפה אך גם להצהיר על האידאולוגיה התרבותית שבמרכזה. יוסף קרוק, בעצמו יהודי חילוני בעל תפיסה לאומית-סוציאליסטית, שהיה מעורב ב"שלוש מהפכות" כפי שהוכתר ספר זכרונותיו (השלוש: הרוסית, הפולנית, היהודית), כתב בזכרונותיו על עימות בנושא מעמדה של היידיש שהתרחש בפולין ב-1907:
כמו בהרבה מקומות אחרים קמו גם בעירנו כל מיני "אגודות תרבות" ליגאליות. בין השאר הוקמה גם "אגודה להפצת השכלה". בהתאם לרוח הזמן נשאה אגודה זאת אופי מתקדם. רוב חברי האגודה היו אינטליגנטים יהודים, אשר ניהלו מדיניות מתבוללת קיצונית. אני החלטתי לצאת ל"קרב גנראלי" נגד האינטליגנטים היהודים המתבוללים הללו. הצענו שלספריה יש להכניס גם ספרים יהודיים, ולאולם־הקריאה — גם עיתונים יהודיים. המתבוללים דחו את דרישותינו. השתמשתי בכך כבסיס למאבקנו. נקראה אספה כללית יוצאת מן הכלל. שני הצדדים התכוננו אליה במרץ וגייסו את חבריהם. משונה היה שאל המחנה המתבולל הצטרפו גם הנציגים הבורגניים הרשמיים של הקהילה היהודית וכל מיני עסקנים פילאנטרופיים, נושאי דברים של הבורגנות היהודית הגדולה ושל הראדיקאליים־לעילא כביכול, החברים והאוהדים היהודים של שתי המפלגות הסוציאליסטיות הפולניות (המפלגה הסוציאליסטית הפולנית "פ.פ.ס." והמפלגה הסוציאל־דמוקראטית). אני פתחתי קודם כל בדברי לעג על ה"ברית" הנוגעת ללב ממש, כיצד האינטליגנטים של הבורגנות הגדולה מתאחדים עם האגף הקיצוני של הפרוליטארים היהודיים כדי להחניק את התנועה היהודית הלאומית המתעוררת ולא לאפשר תחיה יהודית לאומית. בהיותי חמוש בנימוקים לא רק של "פולין הצעירה", כי אם גם בנסיוני ממערב אירופה, השמעתי אחת ההרצאות החריפות והממצות ביותר בנושא זה. שלושה ערבים נמשך הוויכוח. האולם והמסדרונות היו מלאים מפה־אל־פה ולבסוף הודיע הד"ר באטאביה הצעיר, שאם יכניסו לספריה "ספרי הז'ארגון", הוא יעזוב את האגודה. המתנגדים שלנו הוכיחו בלי הרף, כי "הז'ארגון הוא איוולת וחוסר תרבות פראי, איזו אי־הבנה היסטורית שנגדה חייבים כל היסודות התרבותיים והמתקדמים־באמת, להילחם במלוא המרץ". אני קרעתי את מסווה הצביעות מפניהם של הטוענים, כי "הספרייה איננה לאומית", ולפיכך אינה נזקקת לספרים יהודיים. הפולנים המתקדמים הצטרפו לרוב להצעתי. ואולם הם נימקו את הדבר ב"פילושמיות". זה היה המאבק הגלוי הראשון, אשר המחנה הסוציאליסטי היהודי והתנועה הלאומית היהודית בכלל ניהלה בעיר.[28]
כמו בהרבה מקומות אחרים קמו גם בעירנו כל מיני "אגודות תרבות" ליגאליות. בין השאר הוקמה גם "אגודה להפצת השכלה". בהתאם לרוח הזמן נשאה אגודה זאת אופי מתקדם. רוב חברי האגודה היו אינטליגנטים יהודים, אשר ניהלו מדיניות מתבוללת קיצונית. אני החלטתי לצאת ל"קרב גנראלי" נגד האינטליגנטים היהודים המתבוללים הללו. הצענו שלספריה יש להכניס גם ספרים יהודיים, ולאולם־הקריאה — גם עיתונים יהודיים. המתבוללים דחו את דרישותינו.
השתמשתי בכך כבסיס למאבקנו. נקראה אספה כללית יוצאת מן הכלל. שני הצדדים התכוננו אליה במרץ וגייסו את חבריהם. משונה היה שאל המחנה המתבולל הצטרפו גם הנציגים הבורגניים הרשמיים של הקהילה היהודית וכל מיני עסקנים פילאנטרופיים, נושאי דברים של הבורגנות היהודית הגדולה ושל הראדיקאליים־לעילא כביכול, החברים והאוהדים היהודים של שתי המפלגות הסוציאליסטיות הפולניות (המפלגה הסוציאליסטית הפולנית "פ.פ.ס." והמפלגה הסוציאל־דמוקראטית).
אני פתחתי קודם כל בדברי לעג על ה"ברית" הנוגעת ללב ממש, כיצד האינטליגנטים של הבורגנות הגדולה מתאחדים עם האגף הקיצוני של הפרוליטארים היהודיים כדי להחניק את התנועה היהודית הלאומית המתעוררת ולא לאפשר תחיה יהודית לאומית. בהיותי חמוש בנימוקים לא רק של "פולין הצעירה", כי אם גם בנסיוני ממערב אירופה, השמעתי אחת ההרצאות החריפות והממצות ביותר בנושא זה. שלושה ערבים נמשך הוויכוח. האולם והמסדרונות היו מלאים מפה־אל־פה ולבסוף הודיע הד"ר באטאביה הצעיר, שאם יכניסו לספריה "ספרי הז'ארגון", הוא יעזוב את האגודה. המתנגדים שלנו הוכיחו בלי הרף, כי "הז'ארגון הוא איוולת וחוסר תרבות פראי, איזו אי־הבנה היסטורית שנגדה חייבים כל היסודות התרבותיים והמתקדמים־באמת, להילחם במלוא המרץ". אני קרעתי את מסווה הצביעות מפניהם של הטוענים, כי "הספרייה איננה לאומית", ולפיכך אינה נזקקת לספרים יהודיים. הפולנים המתקדמים הצטרפו לרוב להצעתי. ואולם הם נימקו את הדבר ב"פילושמיות". זה היה המאבק הגלוי הראשון, אשר המחנה הסוציאליסטי היהודי והתנועה הלאומית היהודית בכלל ניהלה בעיר.[28]
בין היידישיסטים האידאולוגיים ניתן למנות את חיים ז'יטלובסקי, נתן בירנבוים וי"ל פרץ.
הצבת היידיש כשפת התרבות הלאומית הרצויה נתקלה בהתנגדות עזה בארץ ישראל מצדם של מצדדי החייאת הלשון העברית כשפת הלאום היהודי. פרשה זו היא חלק ממלחמת השפות, ואת קורותיה ניתן למצוא בין דפי כתבי העת והעיתונים העבריים והיידיים של ראשית המאה ה-20. עם זאת, ערעורים על מעמדה הלאומי של היידיש נשמעו גם בתפוצות. כך, בתחילת שנות ה-20', התנהל מעל דפי הפארווערטס ויכוח בנושא, כשאל מול התומכים בהמשך טיפוח השפה (נזכיר כי העיתון יארח באופן קבוע את יצחק בשביס זינגר) ניצבו אלו שראו בשפה בסך הכל 'כלי תקשורת', והשוו אותה ל"רכבת" המאפשרת ליהודי מניו יורק לבקר את קרובו בפילדלפיה, מבלי שהוא הופך את הרכבת לאידאולוגיה.[29]
Lokasi Pengunjung: 18.117.172.186