Content in this edit is translated from the existing Serbian Wikipedia article at [[:sr:Милојева и Срндакова буна]]; see its history for attribution.
{{Translated|sr|Милојева и Срндакова буна}}
The Niš rebellion (Serbian: Нишка буна; Bulgarian: Нишко въстание) was a short-lived Christian uprising (5–26 April 1841) that broke out in the Ottoman nahiya (sub-districts) of Niš, Pirot, Vranje and Toplica, today in Serbia. At that time, it was known as the Bulgarian revolt.[2][3] In Serbian historiography it is regarded as a Serbian revolt,[4] while in Bulgarian historiography as a Bulgarian rebellion.[5][6][note 1]
The rebellion was led by Miloje Jovanović and Nikoča Srndaković Srndak.[7][8][9] It was rapid, large and forceful, relatively unexpected by the Ottomans with initial combat successes.[10] Ali Riza, a special commissioner sent to negotiate with the rebels, in a report sent to Istanbul, referred to the Bulgarians who dared intending to achieve supposed independence like that of the Serbs.[11][12] During the rebellion, the Ottomans burnt down 225 villages.[12]
After the suppression of the rebellion, protests against Ottoman rule continued until September 1842.[13] Around 10,000 people fled to the Principality of Serbia and the Ottoman government appealed for their return.[12][14][13] As a result, Miloš Obrenović I of Serbia took a hand in arranging it.[15][16][17] Jérôme-Adolphe Blanqui wrote Voyage en Bulgarie (Voyage in Bulgaria), a report of a mission given by French authorities to investigate the real causes of the Niš revolt.[18]
{{cite journal}}
|journal=
Једну од трајнијих политика подстицања пољопривреде чинило је подстицање досељавања сеоског становништва. Државне власти биле су свесне значаја насељеност земље и подстицаја које је оно давало привредном развоју, наричито у пољопривреди, где је обезбеђивало већу култивисаност земљишта. Стога су, у оквиру активне популационе политике, посебно подстицале досељавање сеоског становништва. Иако у ограничене у могућностима привлачење становништва, српске власти су најчешће прихватале не само оне који су се из постојбине иселили с одобрење власти, већ и оне који су илегелно напустили земљу и преселили се у Књежевину Србију, били да су досељавали у миру или у време буна, као што је био случај тзв. Нишке буне 1841. године, када је у Србију пребегло око 10–11.000 људи и када су османске власти тражиле њихово враћање у постојбину. Од овог правила одступало се ретко, најчешће под политичким притиском.
Lokasi Pengunjung: 3.22.61.128