Жаклін Марваль (фр. Jacqueline Marval), справжнє ім'я Марі-Жозефіни Валле (фр. Marie Josephine Vallet, 19 жовтня 1866 — 28 травня 1932) — французька художниця, літограф і скульпторка[11].
Валле народилася в Ке-ан-Шартрез у родині шкільних вчителів[12]. Вона вийшла заміж в 1866 році за комівояжера Альберта Валентина, але розлучилася з ним у 1891 році після смерті сина[11]. Пізніше вона заробляла на життя швачкою. У 1900 році Валле взяла псевдонім Жаклін Марваль, «Marval» — це поєднання її імені та прізвища «МАРі ВАЛле»[13] .
1894 року Марваль познайомилася з художником Франсуа Жозефом Жиро, невдовзі стала його подругою та почала жити разом з ним у Парижі. З часом Марваль зійшлася з групою Набі[15]. Жиро познайомив її з Жулем Фландреном[en], який був також художником і учнем Гюстава Моро. Вони закохалися одне в одного, і Марваль покинула Жиро, та переїхала до Фландрена на вулицю Кампань-Прем'єр, у районі Монпарнас. Вона житиме з ним як його компаньйонка протягом 20 років[16]. Як художниця Марваль працювала переважно в живописі, проте також робила «літографії, акварелі, пастелі, гравюри, малюнки для гобеленів та експериментувала зі скульптурою»[15].
1900 року перші роботи Валле були відхилені Салоном Незалежних, але їй вдалося показати дюжину картин на цій виставці наступного 1901 року. Роботи, відхилені в 1900 році, були куплені арт-дилером Амбруазом Волларом, який протягом тривалого часу підтримував її творчість[11].
Між 1901 і 1905 роками Марваль часто працювала разом з Анрі Матіссом, Альбером Марке та Фландреном, і всі четверо впливали один на одного[17].
У 1902 році кілька її картин були виставлені разом з роботами Фландрена, Альбера Марке та Анрі Матісса в галереї на вулиці Віктор-Массе, яку курувала Берта Вейль, яка особливо цікавилася просуванням робіт жінок-художниць, що живуть у Парижі[11]. Марваль також виставлялася на першому Осінньому салоні в 1902, де показала свою великомасштабну картину «Одаліски»[11].
У 1913 році журі, що складалося з Габріеля Аструка[en], скульптора Антуана Бурделя і художників Моріса Дені та Едуара Вюяра, обрало Марваль для роботи над оздобленням фойє нового театру Єлисейських полів. Вона створила серію з дванадцяти картин на тему Дафніса та Хлої[18]. Серія заснована на постановці Дафніс і Хлоя, поставленої роком раніше[19].
Також у 1913 році Марваль протестувала проти видалення з Осіннього салону «Іспанської шалі» Кеса ван Донгена і потоваришувала з Ван Донгеном, відкривши свою студію поряд з ним. У 1914 році Марваль і Фландрен переїхали на вулицю Денфер-Рошро, 40, яка знаходилася по сусідству з Ван Донгеном[11]. Того ж 1914 року Жаклін Марваль відвідала його знаменитий костюмований бал[11].
Роботи Марваль почали впізнавати в Європі та за її межами; вона виставлялася в Барселоні, Льєжі, Венеції, Цюріху, Будапешті та Кіото[15].
Починаючи з 1923 року Марваль активно виступала за створення музеїв сучасного мистецтва в Парижі та Греноблі. Вона померла 1932 року в лікарні Біша в Парижі[11].
Після смерті Марваль її роботи зберігалися в галереї Друе, до її закриття в 1938 році, коли вони були продані. Її картина «Портрет Доллі Девіс», 1925 року, перебуває в колекції Художнього музею Мілвокі[20].
Стилістично «картини Марваль провокаційні та різкі, зухвалі й незвичайні, вона була важливим модерністом у ранні моменти руху»[21].
Можливо, її найвідоміша робота «Одаліски» була створена у 1902—1903 роках і вперше виставлена у Салоні Незалежних у 1903 році. На цій картині зображено п'ятеро жінок: три оголені, одна одягнена, яка напівлежить, спершись на лікоть, а ще одна стоїть одягнена і тримає тацю.
Гійом Аполлінер був вражений цією роботою і написав у Chronique des arts у 1912 році, що «Пані Марваль виявила міру свого таланту і створила роботу, що має велике значення для сучасного живопису. Ця сильна і чуттєва картина, вільно намальована і повністю особиста за композицією, лініями та колоритом, заслуговує на те, щоб жити далі» .
«Одаліски» зараз знаходиться в колекції Музею Гренобля і востаннє виставлялася у Музеї Поля-Діні у 2018 році[22].
«Одаліски» не були включені до історичної Арсенальної виставки 1913 року, як це часто зазначається у літературі про художницю. Натомість на Арсенальній виставці на запрошення Воллара була показана інша робота Марваль, «Одаліски в дзеркалі» (Odalisques au miroir), 1911[23][24]. Після Арсенальної виставки Марваль виставлялася у США ще декілька разів[13].
Критики високо цінували Марваль протягом усієї її кар'єри. Наприклад, у випуску журналу The Burlington Magazine for Connosseurs за 1911 рік було написано, що на виставці в галереї Друе «картини мадам Марваль були одними з найяскравіших …»[25]. Аполлінер, окрім своїх компліментів «Одаліскам», у загальному плані коментує її роботу, називаючи її захоплюючою, сильною та гідною визнання. Деякі критики називали її фовісткою, що виражається в її виборі палітри, на який сильно вплинули художники-фовісти та імпресіоністи, що були її попередниками[15]. За словами Люсьєна Манісьє, учня Фландрена, «Марке, Фландрен, Матіс — всі чекали кожної роботи, яку вона створювала, з цікавістю та хвилюванням», і є деякі свідчення того, що однолітки-чоловіки Марваль запозичили у неї «яскравий колір та формальну економію» її живопису"[17].
За життя Марваль відмовлялася брати участь у жіночих виставках; проте після її смерті її кар'єра та доробок були відзначені в одній із них[26]. Товариство модерних жінок-художниць (Société des Femmes Artistes Modernes (FAM) було відомим колективом жінок-художників у Парижі. FAM очолювала Марі-Анн Камакс-Зоггер[fr] (1887—1952), «буржуазна французька католичка»[12]. 1933 року вони влаштували ретроспективу робіт Марваль у рамках своєї щорічної виставки[12]. Марваль, яка не ідентифікувала себе як феміністку, проте FAM вважала її стиль життя феміністським.
Після її смерті роботи Марваль багато разів виставлялися найчастіше у Франції. У 2020—2021 роках вона була включена у виставку «Valadon et ses contemporaines» в Ліможському музеї образотворчих мистецтв, яка також демонструвалася в Monstaère Royal de Brou з 13 березня 2021 до 27 червня 2021 року[22].
Lokasi Pengunjung: 18.116.28.179